Az elÅ‘zÅ‘ hétvégén Siófokon voltunk. Tökéletes idÅ‘ volt, a tündérünk sokat lubickolt. A kiruccanás végén felültünk az óriáskerékre hárman. Gondoltam, Ãgy lesz kerek a történet, mert Hanna oda van az óriáskerékért. Csak azt nem kalkuláltam bele, hogy a férjem és én tériszonyosok vagyunk. Ráadásul amikor megállt a kerék legfelül velünk hogy lent kiszálljanak, tÃz percet kellett várni. El sem tudtuk képzelni, mi van. Hanni boldogan nézelÅ‘dött, én meg úgy szorÃtottam a kabin közepén lévÅ‘ oszlopot, hogy elzsibbadt mind az öt ujjam, és mereven néztem a cipÅ‘m. Mert féltem, ha a lányom az arcomon félelmet fedez fel, akkor Å‘ is megijed, ezért igyekeztem nem nézelÅ‘dni. Mikor a kör végére értünk, megkönnyebbültünk, hogy ezt is túléltük. Mi, naivak azt gondoltuk, hogy csak egy kört megyünk, de tévedtünk, hármat mentünk. Mikor végleg megállt és kiszálltunk, remegett kezem, lábam, de látva Hanna arcát, ami ragyogott a boldogságtól, megérte. Abban a pillanatban megértettem, amit anno a nagyok mondtak, hogy a szülÅ‘ a gyereke boldogságáért mindenre képes!
2022-07-10